Бути батьками підлітка не аби яке випробування, проте, самій дитині також дуже не просто, і про це варто пам’ятати. Зізнайтеся, все частіше до вас приходять думки, що ваші старання і все, що ви робите для дитини, вона почала сприймати не так як раніше. Будь яке прохання щось зробити викликає супротив, щоб ви не робили для дитини, як би не старалася, вас все одно звинуватять у всьому.
Немає не тільки відчуття вдячності, ба навпаки – все частіше демонструється зневага та роздратування. Важкі демонстративні позіхання, закочування очей, та навіть відверті претензії з постійною критикою: «Якби ти не змусила мене снідати, я б встиг підготуватися до тесту і не провалився б», «Це твоя провина, що в мене мало друзів. Ти ніколи не відпускала мене нікуди… ти ніколи не дозволяла мені нічого робити!»
Ну як це витримати та змиритися? І що сталося з милою та люблячою дитиною? Хто ця майже незнайома дратівлива та дратуюча людина?
Спокійно, це все ще ваш малюк, тільки він вже перетворюється на дорослу людину. В цей період сприйняття багатьох речей, особливо у відносинах з батьками, підліток сприймає інакше, ніж ви. Тож, знаючи, які з ваших припущень що до тинейджера помилкові, можна спробувати щось змінити.
Припущення 1: Я знаю, що потрібно моєму підлітку
Погляд батьків: усе, що я роблю, — це для моїх дітей. Я хочу переконатися, що вони мають усе необхідне, щоб реалізувати свій потенціал на повну. Я просто хотіла би, щоб отримувати трохи вдячності, на яку я заслуговую.
Погляд підлітка: моя мама намагається все контролювати. Вона завжди каже мені, що робити, як це робити і коли це робити. Вона не вважає, що я роблю щось правильно, і завжди виправляє мене. Я ніколи не буду для неї достатньо добрим. Я ніколи не виправдаю її високих очікувань, то навіщо взагалі турбуватися?
Що робити: якщо ви не отримуєте вдячності, на яку, на вашу думку, заслуговуєте, то, очевидно, існує розрив між вашими зусиллями допомогти підлітку та їхнім поглядом на ваші дії. Це має бути підказкою, для відвертої і чесної бесіди з дитино, в якій варто обговорити з ним ваші очікування та бажання допомогти їм повністю розкрити свій потенціал, їхні мінливі потреби та те, вислухати їх та разом подумати, як ви обидва можете адаптуватися, рухаючись вперед.
Припущення 2: Мій підліток намагається бути нешанобливим і злим
Батьківська точка зору: мої діти погано ставляться до мене без причини. Я не знаю, чому вони ставляться до мене з такою неповагою.
Погляд підлітка: я переживаю стрес, і мені потрібно трохи побути наодинці, але вона не відступає. Вона постійно намагається насипати мені на тарілку більше, і коли я намагаюся сказати їй, що не можу або я надто втомився, вона кричить на мене за неповагу. Навіть коли я намагаюся сховатися у своїй кімнаті, щоб відпочити, вона вривається без стуку, каже мені, що я ледачий, і кричить на мене. Все, що її хвилює, це мої оцінки, моя брудна спальня і те, чи я викинув сміття. Їй байдуже до мене.
Що робити: конфлікт часто є ознакою того, що є потреба в змінах. Якщо ви та ваш підліток постійно сперечаєтеся, і він «відбивається» або захищаються кожного разу, коли ви просите їх щось зробити або даєте пораду, тоді настав час переключити передачу та внести зміни.
Запитайте себе: «Чому моя дитина так поводиться? Що вони намагаються мені повідомити? Чого мені не вистачає?» А потім… сядьте зі своїм підлітком і поставте йому ці запитання. Спробуйте зрозуміти його думки та з’ясуйте – спокійно, співчутливо та допитливо – чому він поводиться так, як є. Ваш підліток дуже хоче сказати вам: послухай мене. Іноді у стосунках між батьками та підлітками необхідно натиснути «кнопку перезавантаження» та прийняти нові правила, щоб ви обидва могли рухатися вперед із чесністю та повагою.
Припущення 3: мій підліток зазнав би невдачі без мене
Батьківська точка зору: якби я не втручалася, мій підліток нічого не робив би. Він сидів би цілими днями, граючи у відеоігри, прокручуючи стрічку на своєму телефоні або спав… і зазнавав би невдачі в житті.
Погляд підлітка: Моя мама робить все ще більшим стресом. Вона звинувачує мене в тому, що я не стараюся. Вона завжди намагається заволодіти моїм графіком, моїми планами та моїм життям. Вона думає, що допомагає, але це не так. Вона не думає, що я можу щось зробити сам. Я здаюся.
Що робити: якщо ви хочете навчити свого підлітка самозабезпеченню, відповідальності, вмінню вирішення проблем і правильному прийняттю рішень, вам потрібно дати йому якомога більше можливостей практикувати ці навички. Це означає, що потрібно дозволити дитині зрозуміти, як робити щось самостійно, навіть якщо це означає, що вона забуде зробити домашнє завдання, пропустить тренування або провалить черговий тест.
Як батьки, ми робимо своїм дітям величезну ведмежу послугу, якщо тримаємо їх за руку на кожному кроці. Ми не будемо поряд, щоб зловити їх, коли вони впадуть, коли наважуються вступити до коледжу чи почати кар’єру – їм потрібно навчитися стати незалежними до цього. Ми все ще можемо пропонувати допомогу, хвалити, коли вони роблять це правильно, і підтримувати в усьому, але вони повинні навчитися стояти на своїх ногах.
Заключні думки
Те, що було потрібно нашим дітям, коли вони були маленькими, різко змінюється, коли вони стають підлітками. Ми повинні бути готовими прийняти ці зміни, змінюватися та рости разом із нашими дітьми.
- Коли вони були маленькими, вони хотіли, щоб ми тримали їх за руку і були поруч. Тепер їм потрібна автономія. Це означає відступити, поважати їхній простір і приватне життя, повільно послабляти свою хватку та довіряти їм приймати рішення, навіть якщо вони відрізняються від тих, які б ми прийняли.
- Коли вони були маленькими, вони із задоволенням робили, як ми просили, і дотримувалися наших правил (здебільшого) з незначною відвертістю. Тепер вони борються за те, щоб робити все по-своєму, і хочуть керувати своїм життям. Це означає не критикувати їхній вибір, не сумніватися в кожному їхньому рішенні та протистояти бажанню сказати їм: «Ось як ти маєш це зробити».
- Коли вони були маленькими, їм потрібно було, щоб ми кидалися і рятували їх кожного разу, коли вони падали. Тепер вони повинні відчувати себе здатними врятуватися. Це означає спостерігати збоку, підбадьорювати їх і час від часу спостерігати за їхніми невдачами – і все це водночас дати їм впевненість, що ми завжди будемо поруч з ними і завжди будемо за ними.
Підлітковий вік може викликати в нас збентеження. Змінюється все, що ми знали, до чого звикли і не стається те, чого очікуємо. Але, тримаючи очі, розум і серця відкритими, ми можемо рости разом з дітьми, а не виступати проти них.
Джерело
Фото: depositphotos
Читайте також